Алън Силитоу
Мистър Рейнър, учителят

Превод от английски: Виолета Тицин, —

chitanka.info

Сега, когато момчетата бяха сравнително поутихнали, мистър Рейнър зашари с поглед през прозореца на класната стая, прекоси калдъръмената улица и надникна във витрината на Харисън — магазина за платове. През очилата с рогови рамки, изострили зрението му, той наблюдаваше новопостъпилата продавачка, която вдигна ръце над главата си, за да досегне куп мъжки, памучни гащета. Движението така удължи гърдите й под тъмносинята дреха; че тя стана почти плоска. Мистър Рейнър застърга леко с обувки по пречката на своя стол, този висок стол, бивал неведнъж предмет на шеги в учителската стая. Говореха, че мистър Рейнър щедро заплатил на разсилния, за да удължи краката на стола, което му помагало да вижда по-добре през прозореца и да наблюдава по-безпрепятствено продавачките в отсрещния магазин на Харисън. Повечето момчета в класната стая бяха вече свикнали с неговата разсеяност — тя им осигуряваше свобода, така че те нито проявяваха склонност, нито пък отделяха време, за да се присмиват на продължителните й пристъпи.

Когато плоскогърдото момиче се качи в отдела за мъжки костюми, на негово място дойде друго — дребно и пълничко, със задоволително едър бюст, — застана в средата на тезгяха, извади от една кутия пъстри вратовръзки и ги подреди като спици на колело пред току-що влезлия в магазина мъж. Но според вкуса на мистър Рейнър привлекателността на тази продавачка избиваше в неприятна крайност и той отново съжали, че момичето, което считаше за съвършено във всяко едно отношение, вече не съществува.

На фона на улицата и магазина и оживеното движение помежду им, всичко сведено — без усилие от неговия неподвижно втренчен поглед — до състояние на избледняла отдалеченост, той отново я призова. Но макар че бе починала, само преди десет дни, мистър Рейнър си възстановяваше трудно нейния образ, защото по начало паметта му не задържаше дълго и ясно спомена за лица.

Осемнадесетгодишна, припомняше си той, и не прекалено висока, с почти момчешки черти под къса кестенява коса — кафяви очи, заоблени страни и съразмерни устни, — една девойка, прилична на Афродита, но малко по-ласкава от нея, както непрестанно му подсказваше неговият усет. Носеше кафява блуза и кафява плетена жилетка — едно съчетание, което ти позволяваше само да зърваш и мъчително да отгатваш фигурата й от кръста нагоре. Но през един летен ден жилетката бе свалена, откривайки гърди със същата класическа форма и възшироки бедра, които съответстваха на малко тежките, набити крака с плътни, спасяващи хармонията прасци. Достатъчно бе да прекоси магазина от тезгяха до подножието на стълбата, водеща за горната част, и правилата, които мистър Рейнър преподаваше по смятане, се превръщаха в кухи, назидателни фрази, претупани набързо. Това възхити учениците, защото им осигуряваше един почти свободен час.

Онова, което споменът не можа да стори, се допълни от въображението и мистър Рейнър пресъздаде осезаем образ, задвижен от една отдавна отглеждана, неспокойна чувственост, в която съпругата и семейството му нямаха дял. Той нагласи очилата си, прекара език по пресъхналото си небце и повторно простърга крак по пречката на стола. Когато онова момиче тръгнеше, то понасяше тялото си с горделива походка и изтъкваше очарованието на всяка негова частица, така че той предугаждаше дори каква е петата на обутия крак или пръстите на ръцете, заровени в топ разкошен плат. Един голям, зелено боядисан тролейбус премина бързо по улицата, следвайки своя път, и отнесе видението на мистър Рейнър заедно с многоцветните реклами, които красяха ивицата между покрива и долната платформа.

Ограбен така внезапно, мистър Рейнър почувства нужда да запали цигара, но до междучасието имаше още тридесет минути. А в този клас той имаше да преподава чак до десет часа, когато влизаха в час по география. Шумът нахлу в него като студена вода в кораб и го върна към действителността. Това бяха най-големите и неуки момчета в училище, истинска сбирщина, допълнителна паралелка от четиринадесетгодишни непохватни юноши, подготвяни да напуснат училището и да постъпят на работа из местните фабрики. Бъливан, най-буйният от всички, утихна едва след като престана да зяпа през прозореца, но шумът в класа продължи. Единствено изпълнимият план за през оставащите месеци беше да ги запази колкото е възможно по-мирни, сетне да разтвори вратите и да ги пусне на свобода, за да се пръснат по широкия свят като млади животни, каквито бяха всъщност — да нахлуят в леса на улиците, настървени за цигари и футбол, за бира и жени. Отговорността му падаше заедно с преобърнатата страница на училищния дневник. Те щяха да бъдат прехвърлени в друг свят, по-непоправим от тази джунгла сред вражи земи, която той ръководеше, за да си изкарва прехраната.

— Добре — извика с ясен глас мистър Рейнър, — А сега да осигурим малко тишина в стаята!

Макар че шумът продължи, в класа владееше атмосфера на послушание. Мистър Рейнър не държеше строго на дисциплината, но учителстваше от двадесет и пет години и си бе извоювал авторитет, в който се вслушваха. Независимо от това, че не биеше много често учениците, те разбираха, че може лесно да го стори, защото не е новак. Съзнаваха, че младият и неопитен учител крие по-малко сила в юмрука си, отколкото един учител на средна възраст. И поради това, когато им кажеше да пазят тишина, те обикновено го послушваха.

— Извадете библиите си — каза мистър Рейнър, — И ги отворете на „Изхода“[1], глава шеста!

Наблюдаваше ръцете на четиридесет и пет момчета. Малко от тези ръце бяха чисти. Те разтваряха библиите, както и всички книги, необяснимо защо отзад напред. От време на време той зърваше тук-там по книгите, сред бъркотията на страниците, по някоя яркоцветна рисунка. Облегна се на високата катедра, опря чело на ръката си — наблюдаваше как Бъливан шепне нещо на момчето, седнало до него, и чуваше как то хихика.

— Хендли — привидно строго запита мистър Рейнър, — кой беше Арон?

От средата на класа се надигна дребно момче:

— Арон от библията ли, сър?

— Да. Кой друг, магаре такова?

— Не зная, сър — отвърна момчето или защото наистина не знаеше, помисли си мистър Рейнър, или защото искаше да си върне за това, че го нарекоха „магаре“.

— Не си ли прочел главата, която ви дадох вчера за четене?

На този въпрос момчето можа да отговори:

— Да, четох я, сър.

— Добре тогава, кой беше Арон?

Лицето на момчето загуби ведрината си, помрачи се и то си призна:

— Забравих, сър.

Мистър Рейнър прекара бавно ръка по челото си. Той промени тактиката и изкрещя така високо, че момчето подскочи!

— Не! Не сядай още, Хендли! — момчето отново стана. — Цял месец четем тази книга от библията, така че ти трябва да отговориш на въпроса ми. Сега: кой беше братът на Мойсей?

Бъливан напяваше отзад:

— Мойсею господ рече,

евреите ще имат вече

предълги носове;

Арон ще прави изключение —

ще има нос квадратен,

а Петър в допълнение

ще има газомер.

Затаено кискане стигна до мистър Рейнър и той видя, че момчетата около Бъливан напрягат страдалчески лица, за да не избухнат в смях.

— Кажи ми, Хендли — запита пак той, — кой беше братът на Мойсей?

Лицето на Хендли се развесели — озарено от непознато вдъхновение, то изрази някаква признателност, защото смисълът на изпятия стих си бе пробил път чак до съзнанието му.

— Арон, сър — каза момчето.

— И тъй — мистър Рейнър помисли, че най-сетне стигнаха до някъде. — Кой беше Арон?

Хендли, проумял тежката си участ, долови отново приглушеното присмехулно подвикване на Бъливан и вдигна глава — на лицето му бе изписано пълно поражение:

— Не зная, сър.

Въздишка на отчаяние, която не биваше да стигне до момчетата, се изтръгна от мистър Рейнър.

— Седни — обърна се той към Хендли, който го послуша с такава готовност, че капакът на чина изтрополя. По отношение на Хендли служебното задължение бе изпълнено — дойде ред на Робинсън, който седеше през няколко чина. Той стана.

— Кажи ни кой беше Арон — нареди му мистър Рейнър.

Робинсън беше по-събудено момче, изхитрило се да остави под чина една отворена библия за справки.

— Арон е бил жрец, сър — отвърна бързо то, — братът на Мойсей.

— Седни си — каза мистър Рейнър, — Да го запомниш, Хендли. От кое общежитие си, Робинсън?

Робинсън стана отново, като се усмихваше вежливо:

— Бъкингам[2], сър.

— Забоди си една звездичка за „много добър“.

След като на диаграмата за успеха на класа бе забодена зелената звездичка, мистър Рейнър вдигна едно от момчетата да чете. Когато гласът му зазвуча с монотонна напевност, мистър Рейнър започна отново да смалява разстоянието между своя висок стол и витрината на текстилния магазин. Като сливаше и раздробяваше фигурите и лицата на сегашните продавачки, той се мъчеше да възстанови живия образ на момичето, умряло неотдавна. Този навик на въображението му да пресъздава, беше главната му опора през време на престоя в това училище, мост, прехвърлен от зрението му над калдъръмената улица до магазина на Харисън, мост, който го отвеждаше до момичетата, постъпващи на работа още петнадесетгодишни и напускащи на двадесет — за да се омъжат. Бе станал „познавач“ на младите жени от предградията — тяхната несигурна работа, както и женитбената борса го бяха направили непостоянен любовник, караха го твърде често да забравя своята „велика страст“, тъй като на нейно място скоро се появяваше нова. Всяка хубавица се отбелязваше в съзнанието му; тръгнеше ли си, тя оставяше дирята си в неговите спомени, но само до следващата жена, която идваше като сигурно потвърждение на непрекъснат душевен кръговрат, изтласкал вече предишната. Всяка нова хубавица съживяваше спомена за другите, така че никоя от тях не потъна в забвение.

Но последната беше най-хубавата от всички — една неочаквана красота, забутана сред оживеното движение на бедняшките улици. Беше я наблюдавал в някакъв транс — как работи, как разговаря, как седи зад тезгяха през влажните следобеди. Момчето от предната редица четеше като пророк. Наоколо му започна да се надига развълнувано, буботещо море, а завесата, забулила паметта на мистър Рейнър, се отдръпна и съживи един стих от Бодлер: „Свенлива и разпусната, и крехка и силна“, Това разкриваше тайната на нейната класическа красота и разцъфтяла женственост. Стихът се стопи и изчезна, защото покривът на един препълнен с неподвижни, втренчени лица тролейбус отнесе живата, пулсираща фраза. От кантората на посредниците по продажба на недвижими имущества изскочи момчето от близкото кафе понесло бяла кана за чай, промъкна се ловко между върволица коли и камиони, спрели пред светофарите, и подсвирквайки си песенчица, се прибра по-надолу в кафето.

Морето от шум, заобикалящо момчето, което четеше монотонно с глас на пророк, забушува по-бурно, отколкото позволяваше училищната дисциплина, една вълна помете звънките слова на четеца и други звуци надделяха в стаята. Мистър Рейнър погледна и видя, че Бъливан бе станал и с всички сили налагаше момчето от предния чин. То вдигна юмруци, за да му отвърне. Мистър Рейнър изкрещя така разгневено, че моментално въдвори тишина и тръсна заканително главата си със стареещо розово лице.

— Излез, Бъливан! — извика той. „Крехка и силна“. Фразата поупорства, но сетне умря, бе задраскана и изтрита.

Бъливан тръгна с поклащаща се походка между редиците уплашени момчета и каза, когато наближи черната дъска:

— Той ме удари пръв.

— А сега пък аз ще те ударя! — отсече мистър Рейнър, повдигна капака на катедрата си и извади една пръчка. Неговият противник го наблюдаваше свирепо и изразяваше своето пренебрежение към неприятната си участ, като се извръщаше и подмигваше на своите приятели. Беше едро, четиринадесетгодишно момче, с дълги, много тесни панталони и сив пуловер.

— Вие няма да ме ударите — каза то. — Не съм сторил нищо, за да го заслужа, разбирате ли?

— Протегни си ръката — рече мистър Рейнър, а лицето му стана тъмночервено. „Свенлива“. Не — помисли си той, — не съвсем. Това е най-малкото, което мога да сторя. За няколко мига поне ще избия от главата му тези глупости на теди-бой!

Бъливан не протегна ръка, както би трябвало да стори. Стоеше неподвижно и мистър Рейнър трябваше да му повтори. Класът наблюдаваше; шумът от уличното движение не можеше да прикрие приглушеното мърморене, което минаваше за тишина. Бъливан все още не вдигаше ръка и мистър Рейнър сметна, че е проявил достатъчно търпение.

— Не ще посмеете да ме ударите с това! — каза отново Бъливан с едва доловимо пламъче в полуприсвитите си очи.

„Силна“. Око за око. Тялото на онова момиче, края на блузата, обтегнат от бедрата — всичко това бе мълчаливо унищожено. Неговото настойчиво желание да си отмъсти веднага бе възпрепятствувано, но бе последвано от силен пристъп на гняв, който го прониза и подтикна към действие. Докато по улицата преминаваше един автобус, той пристъпи към Бъливан и го удари няколко пъти с пръчката през плещите — и всеки път удряше с все сила.

— Ето ти, тъп, непослушен урод!

Бъливан се отдръпна и преди да успеят да го шибнат още веднъж, преди мистър Рейнър да помисли дори, че такова нещо е възможно, той заудря с юмруци. Двамата се вкопчиха един в друг в тази битка на издръжливост — всеки гледаше да отблъсне другия, да се откопчи и да му нанесе удар. Мистър Рейнър застана с раздалечени крака, искайки да изтласка Бъливан назад към чиновете, но Бъливан предугади този ход на противника, очевидно по-силен от него, и извърна така тялото си, че и двамата се озоваха, все още биейки се, между чиновете.

— Няма да ме биете вече! — съскаше задъхан Бъливан. — Или си въобразявате, че можете?

Той измъкна главата си изпод ръката на мистър Рейнър, замахна с юмруци, но не улучи в целта и тогава прескочи като жираф от другата страна на чиновете. Мистър Рейнър избърза и отряза отстъплението му — сграбчи яко ръката му, изгледа го яростно с кървавочервено лице и сетне изви злобно пленената ръка. Всичко стана за миг — мистър Рейнър пусна момчето, остана обаче с пръчката в ръка, готов за ново нападение.

Но Бъливан оцени милостивото прекратяване на враждебните действия и каза само:

— Аз ще накарам брат си да ви оправи!

Опитът бе добър съветник на мистър Рейнър — той не виждаше смисъл да довежда този инцидент до неговия логичен край — това значеше само нови усложнения. Беше доволен, че предупреди Бъливан да се държи прилично, разбираше, че ничие честолюбие не пострада при равностойната борба. Седна на своя стол зад катедрата. Наистина какво ли значение имаше всичко това? Бъливан и повечето момчета напускаха след два месеца, а през този кратък период той можеше да ги държи в шах. След ваканцията други Бъливановци щяха да слязат от училищния ескалатор и да попълнят празните чинове в неговия клас.

Беше десет без пет и за да осигури спокойствие до края на часа, мистър Рейнър извади своята библия и започна да чете с ясен, нетрепкащ глас:

— „И рече господ Мойсею: «Сега ще видиш що ще сторя фараону, защото с крепка ръка ще ги пусне и с крепка ръка ще ги изпъди из земята си.»“

Учениците, които влязоха в десет и половина, идваха за часа по аритметика. Мистър Рейнър им каза да отворят книгите си и да решат задачите на петдесет и четвърта страница. Той гледаше страниците на многото учебници, покрити с мастилени петна и неприлични думи, написани върху чертежите и украсяващи празното поле за отговорите — приличаха на татуировките по ръцете на стари моряци. Страниците щяха да станат неузнаваеми подир месец, а трябваше да им служат още дванадесет. Тези ученици бяха по-малки и тяхното бунтарство бе стигнало само до страниците на книгите им, но и това беше нещо, което трябваше само да се констатира. Мистър Рейнър наклони глава надясно, забрави шума в класа, прекоси с поглед улицата и се загледа в продавачките на текстилния магазин. О, да, измежду всички, които си спомняше, последната беше най-красива. На времето стигна дотам, че реши да лекува лудостта си, като я заговори една вечер, когато тя излизаше от магазина. Хрумването му не беше лошо, но дойде твърде късно, защото един млад мъж бе започнал да я причаква и изпраща вероятно до автобусната спирка. Повечето момичета напускаха работата си в магазина, защото тръгваха по един или друг предопределен път. „Свенлива и разпусната, и крехка, и силна“ — той все още не можеше да забрави този стих. Някои се омъжваха, други — забелязваше той — забременяваха и изчезваха, няколко се скараха с директора и изглежда бяха уволнени. Но последната, откри той една вечер, когато разтвори вестника при светофарите на ъгъла, беше убита от младия мъж, който идваше да я пресреща.

По улицата, един зад друг, преминаха с грохот три двуетажни тролейбуса, но това не му попречи да вижда нейния образ в магазина.

— Тихо! — извика мистър Рейнър на четиридесетте момчета пред него, — Обади ли се някой, ще опита пръчката!

И стана тихо.

[1] Изход — втората книга от вехтия завет — преселението на евреите в Египет. Б.пр. ↑

[2] Общежитие Бъкингам — към някои английски училища има общежития. Наименованието им вземат обикновено от английската история. Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.